Estudi+de+les+dissertacions+filosòfiques

1.La disertació és una de les formes més habituals de realitzar exàmens en filosofia i sol assimilar-se al que més col·loquialment cridem desenvolupament d'un tema. El tema sobre el qual es realitza aquest exercici pot ser algun dels més coneguts que s'ha plantejat la filosofia al llarg dels temps, com la llibertat, per exemple, o pot limitar-se a l'explicació de tal o com teoria de qualsevol filòsof, com seria la disertación sobre la teoria del coneixement en Plató, per exemple. Cadascuna d'aquestes opcions té les seves pròpies variants, per descomptat; però nosaltres anem a començar pel que seria l'estructura bàsica de la disertació, que hem de considerar comuna als dos casos citats. (Clar que el comú, com veurem a continuació, sol resultar massa general i, amb freqüència, massa evident).

2.La disertació se sol dividir en tres parts clarament diferenciades: la introducció, el desenvolupament pròpiament dit, i la conclusió. Sobre la introducció i el desenvolupament és vàlid el que s'ha explicat per al comentari. La introducció ha de ser proporcional a l'extensió de l'exercici, però partint sempre del principi de la seva necessària brevetat; el seu objecte és situar al lector en el terreny adequat per a la millor comprensió i valoració del que diem a continuació. No s'ha d'anticipar, doncs, gens que no sigui estrictament necessari per a aquesta fi. En virtut d'aquesta relació, és fàcil comprendre que no podrem fer una introducció adequada sense saber el que anem a dir, pel que la introducció, malgrat ser el primer que va a ser llegit pel corrector és, realment, l'últim en el que nosaltres hem de pensar (d'on se segueix, espero que es vegi això amb claredat, que necessàriament hem de elaborar almenys un guió previ del nostre treball, el que requereix utilitzar una fulla com esborrador).

3.Ja que se suposa que coneixem el tema sobre el qual hem de disertar és d'esperar que tinguem clares les idees fonamentals que podem utilitzar. Es tracta de seleccionar-les adequadament, ordenar-les, buscar altres idees addicionals que puguin millorar la comprensió del que volem dir i elaborar amb tot això un discurs coherent en el qual se suposa que defensem determinat punt de vista. En això consistirà la part central de l'exercici, el desenvolupament pròpiament dit, sobre el qual espero poder oferir-vos, més endavant, algunes observacions significatives. La conclusió ha de presentar-se com una conseqüència directa del desenvolupament que hem plantejat, pel que convé, abans d'ordenar els continguts del desenvolupament, tenir molt clar a quina conclusió volem arribar. Per paradoxal que sembli, doncs, la conclusió, que és l'últim que llegirà el corrector, és el primer que hem de tenir clar a l'iniciar l'exercici. L'ordre de la reflexió seria, doncs, el següent (sobre el tema de la disertació):

1) Quina posició defensaré sobre aquest tema. (Conclusió).

2) Quins continguts, arguments, puc utilitzar per a defensar aquesta opinió, i en quin ordre. (Desenvolupament).

3) Com situar al lector per a una millor comprensió de l'assumpte que tracto. (Introducció).

L'ordre de l'exposició seria, per descomptat, l'invers, igual que en el comentari:

Parts de la disertació i característiques corresponents Part de l'exercici Continguts que desenvolupa

Introducció Elaborada en funció del desenvolupament i la conclusió.

Desenvolupament Cos de l'exercici amb el desenvolupament dels argument que em permeten defensar la conclusió.

Sergi Broto 2F-06